La Casa Olarului, cu tihnă și frumoasă simplitate
![](https://www.igloo.ro/wp-content/uploads/princ_DJI_0219-1.jpg)
TEXT: Manuela Zipiși FOTO: Sorin Onișor
Maramureșul are oaze de pace și bucurie unde oameni inimoși creează cadrul propice al unei necesare reînvățări. Deconectare, timp în natură, mâncare sănătoasă și, mai ales, ocazia de a ne reaminti importanța lucrului cu propriile mâini. Un asemenea loc cu pace și bunătate a deschis lumii la Baia Sprie artistul olar Daniel Leș și soția acestuia, Daniela, care din 2005 încoace îmbină olăritul cu primirea oaspeților. Sub semnul invitației la Casa Olarului însă se deschide o experiență mult mai bogată în sensuri decât cea de a te retrage câteva zile ori săptămâni într-o pensiune, printre coline verzi și blânde, aproape de apele albastre-verzui ale Lacului Albastru. Și asta pentru că la Casa Olarului reconectarea cu esențele se face pe axa trup-minte-suflet, de la bucatele locului, făcute curat, și chiar cu participarea oaspeților, sau plimbări și drumeții, până la ateliere și tabere de creație unde copii sau adulți pot (re)descoperi prin joacă acest important gest al lucrului manual, prin modelarea lutului, pictură etc.
Pentru Daniel Leș care, în spiritul bunelor tradiții transmise din tată în fiu, a învățat meșteșugul chiar de la tatăl său, întâlnirea mâinilor cu lutul și, mergând pe firul creației, bucuria ulterioară de a bea și mânca apoi în tihnă din căni ori farfurii realizate doar cu materiale și pigmenți naturali este esențială: „Meseria e transmisă de tatăl meu, iar celor care afirmă că sunt un maestru, le spun că nu am voie să mă numesc maestru atâta timp cât maestrul meu încă mai trăiește, așa e o rânduială în rândul olarilor și, dacă vorbim de rânduială, chiar pot să menționez că meseria de olar, am învățat-o după rânduiala veche. Asta însemna că trebuia să faci ucenicie, să treacă câțiva ani buni ca să te poți numi meșter sau calfă și de-abia după ce treceai mai multe examene, breasla olarilor te recunoștea ca fiind și tu meșter olar. Utilizez, în continuare, formele dacice din Maramureș și nu numai formele, dar și metoda de prelucrare, o metodă foarte sănătoasă, fără glazuri, doar șlefuită. Lupta pe care o duc eu și menirea mea în meseria de olar este să-i reînvăț pe oameni ce bună e tihna. Să stai să mănânci tihnit la masă, dacă se poate dintr-o farfurie de lut, dintr-un blid de lut, să bei apă dintr-un ulcior de lut, să mănânci acele produse naturale, cum era pe vremuri. Asta poate să devină, și a devenit deja un lux, că poți să-ți oferi tu ție timp să stai la masă cu prietenii, cu cei de lângă tine o oră să luați masa împreună.”
![](https://www.igloo.ro/wp-content/uploads/text1_CXF_7273-Enhanced-NRraw2.jpg)
O altă importantă dimensiune a Casei Olarului – „taberele de olărit sunt cel mai fain lucru pe care îl putem noi face! Nu e doar o vacanță, e o experiență! Nu e doar pentru cei care vor să învețe să olărească, e pentru oricine dorește să coboare pentru o săptămână din caruselul vieții lui și să trăiască în clipa fiecărei lecții, fiecărei încercări, fiecărei mici reușite la olărit sau la modelaj. Și cred că încântarea cu care noi facem taberele dă dependență, pentru că sunt mulți care revin. Sigur, se leagă prietenii frumoase, se învață meșteșugul olăritului, dar mai e și o atmosferă binecuvântată. Și pentru noi, ca familie, e o mare mulțumire să putem realiza taberele de olărit.” Când nu este în atelier, lui Daniel Leș îi place să facă drumeții și să se reconecteze cu natura: „în alte zile schiez, mă duc cu bicicleta pe munte, mă duc pe jos pe munte. Chiar dacă sunt bunic și am trei nepoți, asta nu înseamnă că mă las. Vreau să fiu un exemplu pentru ei și, pe cât posibil, să-i scot din spațiul virtual și să le arăt lumea.”
![](https://www.igloo.ro/wp-content/uploads/text2_CXF_7252raw.jpg)
![](https://www.igloo.ro/wp-content/uploads/text3_DJI_0186.jpg)
Încheiem invitația de a descoperi Casa Olarului cu ceea ce Daniel Leș își dorește să transmită celor care le calcă pragul: „Vrem să îi ducem pe oameni într-o lume de poveste în care ei, dacă își permit să dezerteze timp de o săptămână, vor fi cazați și într-un mediu foarte curat, din punct de vedere spiritual. În sensul că eliminăm pe cât posibil, televizorul și, dacă ei își permit, chiar și telefoanele, pentru a avea o experiență unică. Și apoi, bineînțeles, seara stăm împreună, facem foc afară și povestim povești de suflet. Cam asta aș vrea să le arăt, să redescopere acel Maramureș de poveste, spunându-le istoriile bătrânilor, umblând prin zonă, gătind împreună – să facem pâine și să o punem pe vatră, pâinea noastră din grâu românesc, să facem degustări de uleiuri presate la rece, de aici, din zonă, să mâncăm lapte acru de bivoliță, să prăjim și o slănină – și toate astea într-un cadru de poveste.”